Автори /
Володимир Каразуб (1984)
![]() |
Інша поезія ⁄ Переглянути все відразу
•
За кулісами
•
Шум
•
Холодна чаша тіні
•
Пожежа
•
Прошу тебе, зупинися...
•
В кімнаті
•
І сходить Сонце
•
Гіперреальність
•
Пісня
•
Пудра
•
Щось трапиться на перехресті осінніх вулиць
•
Блукальці
•
Усе на краще
•
В кімнаті
•
Безсмертя
•
Книга сорому
•
Любов
•
Недільна тиша
•
Сутінки
•
Літопис колишньої перекладачки Н.
•
Ніж Заходу
•
Голос
•
Повітряна примара
•
Ніж
•
Часом
•
Пісок
•
Озеро часу
•
Крамниця
•
Акведук
•
Замок
•
Римська історія
•
Умиротворення
•
Княгиня ночі
•
Кажани
•
Усмішка
•
Симфонія №9
•
Симфонія №8
•
Симфонія №7
•
Симфонія №6
•
Симфонія №5
•
Симфонія №4
•
Симфонія №3
•
Симфонія №2
•
Симфонія #1
•
Морлоки
•
Так прокидаєшся ти
•
Любовна симфонія
В кімнаті надто багато світла
Він затягує вікно блякло-зеленою шторою.
Він затягує вікно блякло-зеленою шторою.
Ця шкідлива звичка постійно слухати шум,
Голоси, що змінюють один одного піксельним болем екрану,
Голоси, що змінюють один одного піксельним болем екрану,
Холодна чаша тіні вихлюпується до ніг
На розі Спекотного закапелка червня і вузького двору будинку,
На розі Спекотного закапелка червня і вузького двору будинку,
Так звучить правда: поскрипом шафи до якої підійшла жінка.
Так звучить місто.
Так звучить місто.
...Якщо ти поглянеш на понурені голови квітів та їх зігнуті стебла,
Якщо пильно вдивлятимешся в перший сніг
Якщо пильно вдивлятимешся в перший сніг
В кімнаті її легко можна було перечепитися
Поглядом за пейзаж, який повертав до весни.
Поглядом за пейзаж, який повертав до весни.
...до слова, я пам’ятаю те чорне поле на тобі,
Пам’ятаю
Пам’ятаю
Мало обраних, кажуть вони,
Але все частіше погоджуються з більшістю.
Але все частіше погоджуються з більшістю.
Лунниця, що колихається на грудях твоїх
Так пасує до глуму роздівиченого погляду,
Так пасує до глуму роздівиченого погляду,
Завтра випаде сніг,
Можливо пудрою,
Можливо пудрою,
Щось трапиться на перехресті осінніх вулиць пізнього вечора,
Коли листя опадатиме від схлипів дощу
Коли листя опадатиме від схлипів дощу
Ми — блукальці в шерехатих пралісах жаги,
Так, блукальці, — казав він і озирався на дві тисячі сьомий рік,
Так, блукальці, — казав він і озирався на дві тисячі сьомий рік,
День пробивався крізь світанок капронових стрілок
Нічних панчіх любої слонокости твоїх стегон,
Нічних панчіх любої слонокости твоїх стегон,
В кімнаті, де хіба що бракує фрески з кімнат Геркуланума,
І ваза скляна, мов цілунками сповнене серце твоє,
І ваза скляна, мов цілунками сповнене серце твоє,
Злива тягнула небом грозовий мелос
То виринала китом, що страшно сопів
То виринала китом, що страшно сопів
Ви повинні мати цю книгу з тисненням та ляссе,
Коли не можете написати власну,
Коли не можете написати власну,
Інколи солодкоголосся ріки таке полохливе,
Непевне, просіяне перламутровою димкою,
Непевне, просіяне перламутровою димкою,
Я навмисно повинен промовчати, щоб ти
Зібрала ці три краплі і почала жонглювати ними…
Зібрала ці три краплі і почала жонглювати ними…
Сутінки відтепер приємніші.
Світло люстри одягає предмети у тьмяні ризи,
Світло люстри одягає предмети у тьмяні ризи,
I
Небо здійняло над обрієм полум’яну п’яту
Відкинувши зблиски мерехтливого люрексу
Відкинувши зблиски мерехтливого люрексу
Ти спускаєшся ниткою її голосу
В глибини розшитої обителі її жіночності,
В глибини розшитої обителі її жіночності,
Любов, часом подібна до звуку реактивного літака,
Що гуде по-під хмарами,
Що гуде по-під хмарами,
- Ніжніш, — промовляла вона...
Та вчувалося – ніч
Та вчувалося – ніч
Часом потрібно насмілитись
І байдуже зривати стоп-кран,
І байдуже зривати стоп-кран,
Цей вірш видавався йому безкінечним шляхом
Пекучого сонця
Пекучого сонця
Краса, що любується собою, згодом, хвалиться віком.
Так, згодом звикаєш до всього на світі.
Так, згодом звикаєш до всього на світі.
Голос жінки торкнувся мого плеча,
Моєї руки, що взялася за корінець книги,
Моєї руки, що взялася за корінець книги,
На світлині – ти.
Ще така юна. Вродлива. Чиста,
Ще така юна. Вродлива. Чиста,
То був невеличкий мотель при в’їзді в Мукачево
Біля двору якого височів пагорб із Замком, а неподалік розкинувся автосалон
Біля двору якого височів пагорб із Замком, а неподалік розкинувся автосалон
Твоя історія про Рим, розкаже більш про тебе, як про Рим.
Тож сідай і розказуй про спечені вулиці,
Тож сідай і розказуй про спечені вулиці,
Коли я слухаю тебе, розумію,
як не потрібно мовчати, щоб
як не потрібно мовчати, щоб
Вона сьогодні княгиня ночі:
Хтива,
Хтива,
Дощ починався тричі:
вперше полопотів кількома краплями
вперше полопотів кількома краплями
Її мовчання - це контур голубки,
що тонкою ниткою крил
що тонкою ниткою крил
Чернетка, — це і є предмет мистецтва, майстерня духу, справжній артефакт споглядання, хірургія на сторінках.
Можливо справедливість –
це і є невідворотність історії.
це і є невідворотність історії.
На бретельках твоїх сновидінь
Дихає легко
Дихає легко
Це не просто плаття,
А цитата любові,
А цитата любові,
Я не зустрічаю її на початку долини метафор, в той час коли
Могла б залишити серце своє легким
Могла б залишити серце своє легким
Гаряче сонце огортає коліна теплом
Коли східний вітер студить їх, обвіює,
Коли східний вітер студить їх, обвіює,
Я чув їхні голоси, що шукали фанерну поличку від креденсу.
Він скидався на дерев'яного голема, що порозпихав по закамарках своїх шухляд липкі льодяники,
Він скидався на дерев'яного голема, що порозпихав по закамарках своїх шухляд липкі льодяники,
Ніхто і ніколи не зможе поєднати схлипи миттєвостей,
Що цоркотять в минуле віддаляючись глухим відлунням історії
Що цоркотять в минуле віддаляючись глухим відлунням історії
Така дурість:
Коли дивлюся на тебе – бачу майбутнє подвоєне підборіддя
Коли дивлюся на тебе – бачу майбутнє подвоєне підборіддя
Великий парк Травня
Стане колись великим видавництвом Сонця,
Стане колись великим видавництвом Сонця,
День починався так,
Як і ти, — розмружуючись од тягучого сну.
Як і ти, — розмружуючись од тягучого сну.
Любов витинає кроками білі літери на білих сторінках часу.
Їй під силу переступити гори
Їй під силу переступити гори
Інша поезія